пов’язаний з появою й утвердженням сентименталізму – нового напряму в літературі, живопису, скульптурі. Він був породжений кризою феодальної системи і формуванням нових буржуазних відносин. Раціоналістичним буржуазним тенденціям дворянство намагалося протиставити втілення в мистецтві почуттів і переживань людини. Притому воно не ігнорувало культурної спадщини минулого. Серед прихильників і виразників нового напряму слід назвати М. Карамзіна, І. Дмитрієва, В. Капніста, Ю. Нелединського-Мелецького та ін. Так, наприклад, лірична поезія М. Карамзіна гуртувалася на глибоко особистому, інтимному ставленні до навколишньої дійсності. Чуттєвість, елегійність, меланхолічність – всі ці риси сентименталізму не могли не вплинути й на музичну творчість того часу. Т. Ливанова справедливо відзначає, що «як далеко б не стояли від Карамзіна Дубянський, Козловський чи Бортнянський, і їх торкнулося це крило меланхолії, кожного по-своєму, у своєму жанрі та з своїми характерними тенденціями» (91, т. 1, с. 142). Справді, Бортнянський, наприклад, був творчо зв’язаний безпосередньо з Ю. Нелединським-Мелецьким, Г. Державіним, а останнього, як відомо, залучав до співробітництва в «Московском журнале» М. Карамзін. Очевидно, спілкуванням з ними навіяні ліричні сторінки його музики, ніжне замилування природою:
Как медь слиянну, над тобою
Воздвигну тверд небесну я,
Не окропит своей росою
Шумящий дождь твои поля!
Про успіх опер Бортнянського можна судити зі спогадів його сучасника князя І. Долгорукова, який брав безпосередню участь у придворних спектаклях. У своїй «Повісті про народження моє» він згадує оперу «Сокіл», лібретто якої створив швейцарець Ф. Лаферм’єр, що служив при дворі Павла І. Ця опера, пише І. Долгоруков, «сподобалась їх височествам і справді була цікавою: уся в тодішньому смаку, тобто дуже романтична, досить велика й складалася з трьох дій. Музику створив для неї Бортнянський пречудову... Спектакль удався і кілька разів був поставлений з великим задоволенням. У цій опері