класичного стилю вітчизняної музики XIX століття, коли жанр хорового концерту1 поступився місцем інструментальній та оперній музиці.
Меншу частину хорової спадщини Бортнянського складають твори малої форми – херувимські пісні, многоліття та інші піснеспіви. їх характеризують ті самі риси, що й концерти: з одного боку, канонічний текст, а з другого – прагнення до світськості, поява народнопісенних інтонацій.
Інтерес до фольклору композитори виявляли й раніше. Так його інтонації зустрічаються вже у прикладах для перших посібників з музичної грамоти та композиціях партесного співу. На один з таких посібників вказує О. Цалай-Якименко у статті «Музично-теоретична думка на Україні в XVII ст. та праці М. Дилецького» (159, с. 35) – це «Наука всея мусикии, аще хощещи чоловіче розуміти київське знамя і пініє чинно сочиненное» (автор невідомий). Характерно, що, починаючи з М. Дилецького, типові звороти народної пісні все частіше використовуються в церковних творах. Особливо помітно це у композиторів XVIII століття М. Березовського, А. Веделя і Д. Бортнянського, що немало сприяло доступності й популярності їхніх творів.
Більшість дореволюційних істориків музики, говорячи про самобутність доробку Бортнянського, звертала увагу на його загальнонаціональний характер, хоч суть явища ще не вивчалася. С. Смоленський, правильно вважаючи, що Бортнянський «осягнув велике майбутнє російського мистецтва, приховане в його... народних мелодіях» (147а, с. 7), не підкріпив своїх міркувань фактичним матеріалом.
М. Компанейський у статті «Чи італієць Бортнянський?» говорить про «російську душу та російську думку»
___________________